ТИПИ КУРАТОРСЬКИХ СТРАТЕГІЙ У СУЧАСНОМУ ЗАХІДНОМУ МИСТЕЦТВІ: АВТОНОМНІСТЬ, ПОСЕРЕДНИЦТВО, СПІВАВТОРСТВО - ЗАВЕРШИНСЬКИЙ, Валерій (Fine Art and Culture Studies, 2025)
Метою статті є дослідження типології кураторських стратегій у сучасному західному мистецтві з точки зору ключових рольових орієнтацій автономності, посередництва та співавторства. Методологія дослідження включає метод компаративного аналізу, який застосовувався для порівняння ключових явищ у становленні і розвитку кураторських стратегій. Важливого значення набув метод типологізації та історико-хронологічного аналізу. Наукова новизна. У дослідженні визначено та обґрунтовано типологію кураторських практик; виокремлено три основні напрямки, в яких упродовж другої половини ХХ – початку ХХІ ст. розвивались функції, ролі та властивості кураторства. Висновки. Кураторська стратегія автономності характеризується виконанням самостійної художньої ролі та є віддзеркаленням властивої кураторам функції авторської індивідуалізації. В західноєвропейському та американському мистецтві, автономний статус куратора є інструментом поєднання художніх творів та аудиторій глядачів у спільну парадигму експозиції, проекту або події. Кураторська стратегія посередництва є найбільш звичною у практиках першої половини ХХ ст., особливо у сфері музейного кураторства. Упродовж другої половини ХХ – початку ХХІ ст. управлінські функції арт-посередника здобули більш виразну змістовну складову, спрямовану на залучення нових аудиторій, формування нових просторів зустрічі твору та глядача, а також важливу функцію встановлення художньої ієрархії. Кураторська стратегія співавторства виникає на хвилі т.зв. кураторського повороту 1960-х рр. Можливість виступити від імені художника формує нове амплуа митця-куратора, який відтепер володіє персональною територією художнього виробництва.